ЛИЪМ НИЙСЪН
ДЖЕЙМС НЕСБИТ
АНАМАРИЯ МАРИНКА
ПЕТ МИНУТИ OT РАЯ
Приблизително 3720 души са убити, в северноирландския конфликт.
Тази история е вдъхновена от спомените на двама души,
за убийствата през онова време.
За да разберете в какъв човек се превърнах,
трябва да ви разкажа, какъв човек бях някога.
На 14 години се присъединих, към "Тартанските банди",
а на 15, вече бях член на ДСЪ: "Доброволческите сили на Ълстър".
По онова време, размириците всяка седмица бяха нещо обичайно.
Хвърляха се самоделни бомби всеки ден, и не само в нашият град.
Когато включвахме телевизорите,
беше същото и в останалите градове.
Все едно бяхме под обсада.
Бащи и синове на наши близки, биваха убивани по улиците.
Нещо в нас казваше, че не може да продължаваме така.
Това засяга всички нас, и би трябвало да направим нещо.
Лъргън, Северна Ирландия Октомври, 1975
Републиканците твърдят, че групировките са опитали
31 от техните привърженици.
Трима мъже са ранени, след престрелките в Белфаст през нощта.
Партията "Фиана Фел",
промени политиката си към Северна Ирландия.
Републиканците спират събиранията си,
и предупреждават за членовете си, след вчерашните атаки срещу тях.
Въпреки стрелбата, само един беше убит,
А в друг инцидент, 22 годишен...
Хайде, хайде. Мамка му!
Хайде, мамо! - Наведи се!
Почакай.
Хей! - Мамка му! Бягай!
Как си, малкия? - Здрасти, Джим.
Как сте?
Здрасти, татко. - Здрасти, Джим.
Ще пиеш ли чай? - Благодаря, мамо
Върви да седнеш. Ще ти го донеса.
Здрасти, Джим. Криси те търсеше.
Пита дали ще излизаш довечера. - Вече се чухме.
Чисто е.
Едно, две, три!
По-бързо! Ще ни хванат! - Опитвам се!
Оставили са ни кифлички. Имаме 4 шибани кифлички!
С какъв пълнеж? - Розови със сладолед.
Розов! Откъде ли са разбрали?
Мамка му, а? - Какво?
Мамка му мръсна!
Как си, Стюърт? Сега ще дойда.
Здравейте, г-н и г-жо Литъл. - Здравей, Стюърт.
Все още е жив, нали? - Харесвам го този.
Да, добър е.
Тръгваме. До скоро.
И без да пиете алкохол. - Там не сервират.
Не се тревожете, г-жо Литъл. Той пие само безалкохолно.
Приятна вечер, момчета.
Взе ли нещата от Сами? - Да всичко е в чантата.
К'ва е хавата? - Ще ти кажа в колата.
Прибирай се вътре. - Добре, мамо.
Веднага! - Да, мамо.
До скоро, малкия. - Чао, Джо.
Как сте момчета? - Откъде е бричката?
От Ундсдор. - Върви ли добре?
Няма, грешка.
Карай към обора на Крейг.
Стюърт, отвори чантата.
Градината ли иска да му обърнем?
Така, ето какво ще направим.
Нали знаете, Колин, от "Кастълс Ярд"?
Зидаря ли? - Да.
Протестантите му казали, да напусне или е мъртъв.
Аз върнах съобщение, че ако не си тръгне ще убия негов близък.
Така, че ще трябва да го направим.
Това ще е първото ни убийство, момчета.
Казах на Сами, че искам задачата.
Каза ми да изчакам, да провери нещата.
После се върна, и каза да действам.
"Ти си човекът", каза той, когато взех пистолета.
Откъде го взе? - Без въпроси.
Покажи го, Алистър. - Какъв е?
38-ми, "Смит и Уесън". - Защо не взе автоматичен?
Не, Стюърт, този е по-добър. Автоматичните все засичат.
А този тук, няма да ми щрака постоянно като автоматичния,
нали разбирате? Ще върши истинска работа.
Колко куршума има? - Достатъчно.
Сигурно мисли, че сме много добри за да ни даде задачата.
Ние го помолихме, затова трябва да бъдем.
Какво ти каза, Сами, когато разреши да действаме?
Погледна ме в очите, и личеше, че беше горд с нас.
Казвам ви, беше велико. Сега вече ще сме гъзарчета, а?
Нямам търпение.
Но първо трябва да го направим, нали?
Може ли да го подържа?
Дай да го после на нас.
Дай да го видя.
По дяволите, човече!
Прилича на патлака на Джеймс Бонд, а?
Много мощен, а? - Да, направо лудница.
Кажи пак кой ще убиваме? - Грифин.
Грифин? - Предупреден е да напусне,
до края на седмицата. - Джим Грифин ли?
Да. - Познавам го.
Живее на "Карлсънс Ярд". - Улица "Албърт".
Той не напуска ли? Започва собствен бизнес.
Така ли? - Така поне чух.
Собствен бизнес ли? - Така се говори.
Не може да е тук. Няма как да има 2 каменоделни.
Щели да отворят до Коледа.
Такъв слух се носи. - Но все още е там, лошо за него.
Познавам майка му.
Сервира вечерята в нашето училище.
Знам за коя говориш. Не я познавам, но се сещам.
Сестра и работи в магазина за хляб.
Нейния син ли ще трепем? - Не е на ул. "Албърт".
Те живеят там, сигурен съм. - На ул. "Хил" е.
Ул. "Хил", 37.
Влизай вътре, синко. И да слушаш брат си.
Да, татко.
Когато свършим, ще изгорим колата и всичко останало.
Звъним на Сами, после на танците.
Оглеждаме малко, изиграваме няколко танца и се прибираме.
Да тръгваме.
Сигурен ли си, че е номер 37? - Да, отляво е.
Военни! Залегни!
Какво става?
Подминаха.
Завий надясно. - Вече ме видяха.
Продължавай наляво тогава.
Просто направи една обиколка, Анди. Ще дойдем друг път.
О, мамка му! - Какво има?
Светофара е червен. - Къде са сега?
Пред нас. - Войниците там ли са?
Засега.
Алистър, това не е на добре. Да се махаме веднага.
Искаш ли да се чупим? - Не, недей!
Ще ни помислят за страхливци. - Какво правят сега?
Просто си седят там.
Мамка му, Алистър! - Стой долу!
Размина се.
Джо.
..123, 124... - Джо?
Хайде, малкия. - Почти си подобрих рекорда.
...129, 130...
Улучих го. Тръгвай! Тръгвай!
Да тръгваме.
Здравей, Алистър.
Приятно прекарване. Дръжте се прилично вътре.
Не, мамо, недей! - Защо не направи нещо?!
Не направи нищо!
Спри, мамо! Моля те, спри!
Можеше да хвърлиш бутилка или нещо друго!
Моля те, мамо, недей! Моля те! Моля те!
Защо не го спря? Ти го уби!
Уби собственият си брат!
Не! Не!
...Не!
Така и не разбрах, защо снимката беше там.
И другата също. Не знам какво се е случило на тази.
Искам да кажа... Какво по дяволите...?
Извинете, какво казахте? - Какво?
Не казахте ли нещо току що? - Говорех си сам.
Така се чувствам по-добре. Говоря си, и не очаквам отговор.
Отивам в "Един срещу друг". Мамка му!
Ще обърнеш ли обратно? - Искате да се върнем ли?
Много бих искал. - По-добре първо да ви закарам.
Ще ви върна след като ви закарам.
Ще взема да пукна от притеснение, докато стигнем.
Боже мой...
Искате ли да им се обадя? Мога да им се обадя сега.
Не, продължавай. Върши си работата.
Наредено ми е да ви закарам дотам.
И после? - И после, какво?
Знам, че така трябва, затова и ме караш дотам.
Или каза, че няма да ме закараш?
Мислят, че няма да отида, затова трябва да ме закараш, нали?
Нещо такова.
Ти си карай, върши си работата.
Така трябва, нали? - Не искам да имаш проблеми.
Ако те въвличам в моите проблеми, никога няма да ме върнеш обратно.
Как мина последният ти филм, Алистър?
Беше за онези казаксовци, или косаксовци.
Косовци. - Да, точно така.
Смесица от албанци и сърби.
Да, точно за това говорех. - Прие се доста добре.
Значи най-накрая го излъчиха, а? - Да преди 6 месеца.
Много исках да го гледам. - И аз не съм го гледал.
Бях в Южна Африка.
Пътува си из света, говорейки за чувства.
Уцелил е десетката.
За това, че е убил човек!
Къде ли щеше да е, ако не бях аз? Да опакова яйца,
във фабриката, като всички нас. Но, не! Не и той!
Може да си живурка, като разказва историйки,
какво е чувството да убиваш.
Но нищо за това как страдам аз, и бремето, което нося.
Защо той си живее живота, след като пусна 3 куршума
в главата на брат ми?
12 години за въоръжен грабеж, убийство и бандитизъм?
Мамка му! - Господи!
Съжалявам! Много съжалявам!
Направо подскочих! - Питаш ли мен какво ми е.
Уплаших сам себе си!
Новата ти история, Алистър, и тя ли е някоя поучителна?
Не. По-скоро подобна.
Ще бъде предаване за помирението.
За моето. Моето собствено.
Ще се срещна с човека, чийто брат убих.
Сега там ли отиваш? - Да.
Не си ли го срещал досега? - Не.
Не, не и след онзи ден.
Ти ли помоли за тази среща?
Никога не би се осмелил, Рей. - Нямам право да го моля за нищо.
Той ли те потърси или...? - Не, екипът го откри.
Аз разбрах по-късно. Казах, че може да.., разбираш ме.
Може да се срещнем, ако това е желанието му.
Ще направя всичко за да...
Разбираш ме, нали?
Осъдиха ли те за това, Алистър? - Да.
Дадоха ми 12 години.
Можеше да го спреш!
Защо не го спря?!
Можеше да го спреш!
Ще спреш ли колата?
Да ти донеса ли нещо?
Малко вода?
Тогава беше само малък хлапак.
Само с брат му ли ще се срещаш? - Да
Да.
Баща му почина 8 месеца по-късно. От инфаркт.
Сърцето му не издържало на мъката.
Брат му, Даниел почина от свръх доза.
След това и майка му.
Точно това стана. Случва се доста често.
При такива семейства, разбираш ме, нали?
Това е част от живота им, който не разбират и не осъзнават.
Какво се случва после.
Добре ли сте? Ще тръгваме ли?
Да.
Плащат ли ти добре? - Не се оплаквам.
Такси ли си мислиш да караш? - Да, защо не?
Готино ми се струва.
Ще ми трябва ли шофьорска книжка?
Май само книжка ми трябва, а?
Знаеш ли, че беше втренчена в мен, цели 33 години.
Разбираш ли какво ми костваше?
Родната ти майка да те обвинява цели 33 години.
Три куршума, пронизаха главата му. Знаеш това, нали?
Знаеш ли, че проби снимката на стената?
Не аз, счупих снимката, не ме виняха за това.
Не съм я счупил, значи, не съм виновен за смъртта на брат ми.
Не го убих, както тя казваше. Беше ти.
Ти дойде с онази кола, и изстреля 3 куршума,
в главата на сина и, накара я да страда,
и да обвинява мен за всичко това.
Аз съм в тази кола сега. И идвам към теб.
Аз съм в тази кола сега.
Пристигнахме ли? - Да, това е.
Да, Пол се обажда. Тъкмо пристигаме.
Да, добре е. Разбрано.
Господи, какво място само!
Здравей, Джо! Как си? - Добре, благодаря.
Бързо дойде, браво. - Само си седях отзад.
Ела да те представя. - Това е Дейвид, асистента ни.
Здравейте. - Да влезем да потърсим Майкъл.
Ще се справиш. -Оттук, г-н Грифин.
Г-н Грифин е вече тук.
Виж стълбата. Точно като във филм на Бети Дейвис.
Иска ми се да живея тук. - Твоят дом за днес.
Приготвили сме ти стая, ако искаш да си починеш.
Ела да те запозная с екипа. - Добре.
Познаваш Стефани, нали?
Не знаех, че си тук. Радвам се да те видя.
Аз също. - Това е техника ни, Джон.
Приятно ми е. - Здравейте.
Мартин е оператора. - Здравейте.
Да, ето, че и аз съм тук. Част от героите на това предаване.
Влюбени в магарета мъже, близнаци със сраснали топки,
огромни неподвижни дебелани - а сега и аз.
Знам, че ти е притеснено, но всички са страхотен екип,
и имат доста опит в подобни истории.
Фиона ще те заведе горе. - Разбира се. Оттук, моля.
Поправи ли стария тостер?
При последният разговор каза, че поправяш тостер.
А, да, поправих го.
Ето тук е.
Прекрасно е, нали?
Мога ли да запаля? - Да.
Ето там, на терасата.
Нещо за пиене? Кафе или чай? - Чай, благодаря.
С мляко и захар?
С мляко и две захарчета, благодаря. - Няма проблем.
Джо.
Как си? - Добре съм. Много добре.
Благодаря ти, че дойде. - Няма защо.
Как се чувстваш? - Добре.
Грижат ли се за теб? - Да.
Знам, че денят ще бъде тежък за теб.
Уверявам те, че ще направим всичко възможно, да се чувстваш добре.
Ако имаш нужда от нещо, някакви въпроси, притеснения,
можеш просто да спреш.
Ще направим всичко. - Да, добре.
Много е важно да ни кажеш, ако се притесняваш.
Фиона показа ли ти всички подробности?
Да. - Много добре.
Много набързо ще ти опиша, как ще протече денят.
Настани се удобно, докато чакаш.
Да не сте ми сложили и някоя мацка в леглото?
След това, гримьорката ще ти сложи малко грим.
Много малко, разбира се.
Заради камерата. Кара кожата да блести.
Дай и само няколко минути. Когато си готов,
ще започнем със екшъна, т.е. ще започнем да записваме.
После, към 12ч, когато дойде времето,
ще слезем на първия етаж и... Показаха ти стаята, нали?
Да. - Много добре.
И още нещо. След срещата на двама ви,
е много важно да знаеш, както и всички ние,
че този филм се опитва да покаже единствено и само истината.
Ясно ми е какво искаш. Стискаме ръце и кой откъдето.
Последното нещо, което искам, е да те притисна емоционално.
Но е много важно, да се разбере цялата емоция на тази среща.
Разбираш ли ме? - Да, разбирам.
Знам, че не ти е лесно. Затова не искам да те притискам,
но искам да бъдеш максимално искрен в това как се чувстваш.
Това, което казвам е, че искам да бъдеш себе си.
Майкъл. - Да.
Да, идвам.
Искам да знаеш, че този ден е важен за всички нас.
Не знам как да ти опиша, колко е важно това.
Колко важно ще бъде, от гледна точка на...
какво ще предизвика.
Това е въпрос, на който всички искаме отговор.
Истина и помирение.
Какво коства? Възможно ли е?
Това е. Стига съм говорил.
Мога да бъда добрия, Майкъл, или да играя и жертва.
Мога да бъда и двете едновременно.
Но точно сега съм взел решението си.
Помирение?
Даже и идея си нямаш.
Да му стисна ръката? Затова, че застреля брат ми?
За това, че аз бях обвиняван? Цели 33 години?
За какъв ме вземаш, а?
Ако някой заслужава да бъде убит, то това е тази измет.
Истина и помирение?
Дойдох за отмъщение.
Здравейте. Аз съм Вика. - Джо. Приятно ми е.
Чаят ви. - Да, благодаря.
Помощник-асистент съм. - Помощник-асистент?
Нещо против да запаля цигара?
Не, разбира се. - Да запалим заедно.
Ето, вземи си от моите. - Имам си мои.
Вземи си, хайде. - Благодаря.
Ето.
Благодаря. - Остани с мен, да си допушиш фаса.
Благодаря, но... - Трябва да слушаш звездата.
Това ми е работата. - Страхотно.
Тук всички са грижат за мен. Мислят даже и за тостера ми.
Помощник-асистент ли си? - Търча насам натам,
и изпълнявам нечии нареждания.
Значи си новобранец. - Новобранец?
Помощник-асистент е добре. Повече ми харесва.
Малката Фиона, дойде у дома една сутрин,
и каза, че проучва нещо за "Един срещу друг."
Беше много мила, гласът и звучеше толкова приятно,
сякаш контролираше времето. Постоянно ми се усмихваше.
Щеше ли да го прави, ако не ме познаваше,
и седяхме в кръчмата. - Ще извика ченгетата.
Аз бих го направил, мамка му. Поканих я вътре,
и ето ме тук.
Може и да е за добро, че дойдохте. - Да, може би.
Откъде си? - Владивосток.
Владивосток и Белфаст? Не е най-добрата комбинация.
Харесва ми тук. - И аз харесвам да си тук.
Значи, влезе вътре, и ми каза, че това предаване,
ще бъде за живота на нормалните хора, за пътя,
който аз съм извървял, или нещо такава.
После каза, какъв мога да стана.
Най вълнуващото в този проект.
Имала поглед и просветление.
"Предаването е за помирението" - каза тя.
"Как така?", питам аз. "Мъртви ли оживяват?"
"Не" - каза тя. "Това е помирение".
Искаме да застанете срещу човека, застрелял брат ви.
Не знам. Не беше заради начина, по който изглеждаше и говореше,
а и аз не слушах въобще, какво ми говореше. Беше просто...
мила с мен.
Сигурна съм... - Аз не съм като нея.
Мразя да бъда мил. Направих го веднъж, никога повече.
Проблемът при мен е, че чувствам нещата другояче.
А той какво чувства? Всичко си му е наред.
Съзнателно убива човек, и всичко му е наред!
"Какво е да убиеш?" - питат те, а той казва, "Нали разбирате..."
Ще продължи да плещи обичайните неща.
Браво на него, защото знае,
че всички ще се разтопят от кеф, да видят как му стискам ръката.
Има ли някой с него? - Да.
Това е много важно. Каквото и да е казал,
че чувства за всичко, ще бъде много гневен.
Гневът може да е неконтролируем. - Да, известно ми е.
Пригответе се да спрете камерата във всеки един момент. Не сме клоуни!
Предаването е ваше, но неговата история е първа.
Разбира се. - Уверете се, че няма да се срине.
Ще поиска прошка и всички ще кажат,
"Имало човеци на тази земя". А той ще си каже,
"Давай приятел, представи се добре, и ще имам бачкане за 20 години."
През следващите 20 години, ще разказвам историята,
как той се срещна с мен
как най-накрая получи спасение,
и как си печели паричките, плюс ДДС-то.
И със паричките в джоба си, ще говоря колкото си искам,
ще сипя поучителни слова,
и никога повече няма да работя във фабрика за яйца.
Този човек, застреля брат ми,
И си живее живота. Какво да направя?
Да му стисна ръката, или да го пречукам?
Убийството, няма да му хареса.
Сигурен съм в това! - Но няма да е добре и за вас.
И защо не?
Моите пет минути от рая?
И защо да не е добре за мен?
Здравей, Джо! Всичко наред ли е? - Да, наред е.
Екипа прави кратки записи, и след това си ти, нали така?
Може ли Кати да влезе да ти сложи малко грим?
Да, добре. Здрасти, Джо, аз съм Кати. Как си?
Добре, много добре. - Страхотно!
Седни ето тук.
Точно така.
Слагам малко грим за да не блестиш.
Наистина ли блестя, мамка му?
Камерата е включена, Алистър, започни, когато ти е удобно.
Според мен...
За да разберете, в какъв човек се превърнах,
трябва да ви разкажа, какъв бях някога.
На 14 се присъединих към "Тартанските банди",
а на 15, вече бях член на ДСЪ: "Доброволческите сили на Ълстър".
По онова време, размириците бяха нещо обичайно.
Спираме. - Много добре, но записахме шум.
Наистина страхотно.
Готови сме за втори дубъл.
Записваме. - Когато си готов, Алистър.
За да разберете в какъв човек се превърнах,
трябва да ви разкажа, какъв бях някога.
На 14 се присъединих към "Тартанските банди",
а на 15, вече бях член на ДСЪ.
По онова време, размириците всяка седмица, бяха нещо обичайно.
Хвърляха се самоделни бомби всеки ден, и не само при нас.
Когато включвахме телевизорите си,
беше същото и в останалите градове.
Като под обсада.
Бащи и синове на наши близки, биваха убивани по улиците.
Нещо в нас казваше, че не може да продължава така.
Това засяга всички нас, и би трябвало да направим нещо.
Трябва да разберете, че всичко идва от манталитета.
След като осъзнаете терора, и станете част от него чрез бандите,
умът ви се замъглява.
Само вашите идеали имат значение. Католиците са без значение.
Вярвате, че избиват само протестантите,
че само те имат нужда от защита.
Убиват католик, въобще не го отразявате.
Отидох при Сами, нашият местен командир,
му казах, че искам да убия католик,
нещо съвсем нормално за мен през онова време.
За мен това беше правилно и добро.
Беше лесно.
Когато отидох до къщата, имаше момче отпред.
Не очаквах да бъде на улицата, но така се случи.
Погледнах го за момент, защото трябваше да тръгвам.
Но ако знаех, че е брат на Джим,
сигурно щях да застрелям и него.
Манталитет. Беше око за око,
още един от тях, защо пък не?
така стояха нещата.
Бях само на 17.
Още от хлапе, гледах свадите между католици и протестанти.
Когато си дете, лесно вземаш страна,
но не мятахме само камъни през оградите,
а стреляхме с истинско оръжие.
Това, което искам да кажа на цялото общество е,
че трябва да предпази хората до себе си от уличните банди,
защото, влезеш ли в тях, ще бъде късно.
Никой няма да може да те спре, или да те разубеди.
И веднъж влязъл, няма отърване.
Ще убиваш всеки, от другата страна, защото така трябва.
Влезели някой в бандите, обществото вече го е загубило.
Това, от което такъв човек има нужда, е някой близък,
който да го спре, преди да е станало късно.
Аз нямах такава подкрепа. Не и там, където живеех.
Не и в квартала.
Никой не казваше нищо различно от това, че да убиваш е правилно.
Бях в затвора, когато осъзнах всичко това.
Децата на мюсюлманите, са такива сега, какъвто бях аз.
И те имат нужда от тази подкрепа,
да не им се вменява, че да убиваш е хубаво.
Самите мюсюлмани трябва да спрат това.
Това трябва да направят. За това си дадох парите.
За да може всеки мюсюлманин да чуе този зов.
Когато се прибрах, родителите ми гледаха телевизия,
и по новините казаха, че мъжът, който застрелях е мъртъв.
Толкова се развълнувах, представях как ме поздравяват.
Сами щеше да почука на вратата, да ме изведе от нас,
гордо да върви с мен, и да влезем бара,
където всички щяха бурно да ме аплодират.
Бих застрелял всеки, за да изживея това.
Затова се обръщам към всеки, който гледа и слуша,
нека спрем всички момчета като мен да мислят,
че да застреляш невинен човек е нещо добро.
Алистър, когато той влезе тук, какво очакваш?
Това, което ще направя, е да бъда честен с него.
Това ще бъде най-трудно за мен, но той ще очаква точно това.
Да бъда честен с него.
Спри.
Браво.
Страхотен беше.
Благодаря. Това беше перфектно.
Когато той влезе в стаята, мислиш ли, че...
Мислиш ли, че е вероятно, ще поиска извинение от теб?
Майкъл, той не е дошъл да търси извинение или прошка.
Не иска помирение. Няма нужда от това.
И двамата дойдохме, за се изправим лице в лице.
Здрасти, Джо. - А ето къде е.
Джо, може ли да ти поставя микрофона?
Къде ще го слагаш? - Готови ли сме?
Трябва да го защипя. - Не от тук.
Как се чувстваш? - Добре съм.
А ако го сложа тук? По-добре ли е?
Благодаря. - Сигурен ли си?
Ще защипя микрофона тук.
Добре, готово. - Добре, виж, ето какво правим.
Сега, ще те свалим надолу по стълбите.
Оператора ще снима докато слизаш, но ти не гледай него...
Джо?
Тръгвам по стълбите. - Когато отвориш вратата,
и влезеш в стаята, убеди се, че отваряш широко вратата,
и я остави отворена, разбра ли? - Да.
Оператора ще те последва в стаята,
а някой друг ще затвори врата след него.
Добре. - Напълно ли?
Сигурен ли си? - Да, напълно.
Заповядай.
Добре, готови сме. - Тишина, моля! Записваме.
Когато си готов, Джо.
Мамка му! Спрете! - Какво?
Извинявай, Джо, стават такива неща. Ще трябва да повторим сцената.
Би ли го направил отново, слизаш по стълбите и влизаш тук.
Да, добре. Съжалявам, Джо, благодаря ти.
Да отработим всичко, момчета, за да завършим дубъла.
После правим записа.
Може ли малко вода, моля?
Остани с него.
Още ли се грижиш за мен?
Само исках да ви кажа, че се надявам да мине добре.
Вижда ми се добър човек. - Кой по-точно?
Г-н Литъл.
Срещала ли си го? - Да.
Къде? - Посетих го в Белфаст.
Не каза, че си го срещала. - Доставих му нещо.
В домът му? Влезе ли вътре?
Къде се намира? - В центъра.
Близо до магистралата. Жилищен блок.
Значи живее в апартамент? - Да, в апартамент.
Значи те пусна да влезеш? - Не останах много,
Какво представлява? - Апартамента ли?
Да, как изглеждаше?
Беше някак си, студено.
И празно. - Празно?
Не изглеждаше като дом. Не беше приветливо място.
Така ли? - Не ми хареса.
Значи живее сам, така ли? - Да.
Но ти го харесваш? - Да.
За какво говорихте? - За това.
За тази среща. - Какво каза той?
Беше притеснен. - Обзалагам се, че е бил!
Беше притеснен за вас.
Джо, готови сме да започнем. - Добре.
Какво...? Мога ли да си допуша фаса?
Да, разбира се.
Какво искаш да кажеш с това?
Каза, че ще бъде много болезнено за вас.
Така ли каза? Много болезнено.
Ще е трудно. - Болезнено или трудно?
Каза и двете.
Наистина ли?
Каза ли нещо за себе си? - Не каза нищо.
Изглеждаше много тъжен.
Тъжен?
Не знам, но...
Не го познавам толкова, но така изглеждаше.
Като че ли не можеше да си прости, това, което ви е сторил.
Чувствата му бяха, като на...
провален човек.
Провален човек.
Добре е, че се срещате.
Поне така си мисля.
Мамка му!
Готови сме да започнем, Джо. Чуваш ли ме?
Готови сме да започнем.
Добре.
Трябва да приключа с това.
Всичко наред ли е?
Джо? Наред ли е всичко?
Да. - Готов ли си?
Да. - Джо, само още малко тук.
Ето така.
Готово.
Тишина, моля! Снимаме.
Добре, Джо, когато си готов.
Джо, когато си готов.
Джо?
Добре ли си?
Не искам да влизате с камерата.
Знам, че ти е трудно... - Трябва да я махнете.
Причината за това е... - Няма причина!
Джо, нека поговорим? - Няма какво да говорим!
Не искам да има камера, когато се срещаме!
Разбрахме се за начина... - Не ми пука за това!
Разбирам те, но трябва да има и камера.
Ще поговорите ли със Стефани? - Стефани?
Имаме няколко свободни минути, защо не се качим горе, и...
Разигравате ме ту горе, ту долу! Не съм ви някакъв клоун!
Ще вляза там! Искам тази среща! Но без камери!
Разбирам, Джо, но мисля... -Джо, не може да стане.
Оставете ме!
Джо!
33 години това детско лице ме преследва от улицата.
Втренчено в мен, впито в мен,
сякаш никога няма да ме пусне.
Никога. Всяка сутрин, се събужда с мен,
и вече знам, че така ще бъде завинаги.
Не знам какво повече да направя.
Как да се справя с това.
Чувствам се накрая на силите си.
Казват, че времето лекува.
Всеки говори така за всичко.
Болката само се усилва след годините.
Защо не казват и това? Никой не го казва.
Да ви донеса ли нещо?
Защо мислиш, че не поиска да влезе?
Прекалено уплашен, може би.
Мислиш ли, че наистина искаше да се срещнем?
Мисля, че искаше да ви убие.
Извинете, но трябва да тръгвам.
Виновен съм, че се смея.
Виновен съм, че пия. Виновен, ако искам да забравя.
Как да живея така?
Какъв е смисълът?
Събуждам се, излизам навън.
Но накъде да тръгна?
Той винаги е пред мен. Не ми излиза от главата.
Не знам къде да отида?
Какво да сторя?
Всеки си задава този въпрос.
Някой от нас намират отговор.
Ето го, убил няколко католици, а сега убива своите,
за да предпази себе си, и да контролира квартала.
Но ето, че с опростени грехове, отново може да убива.
и продължава да живее, както си е живял досега.
Приятели, които му пазят гърба,
опиянени, от налудничавите му "победи".
Ако бях го послушал тогава, ако само бях тръгнал с него,
сега щях да съм като тях.
Знам, че всичко зависи от мен,
но какво всъщност искам аз?
Срещам се с хора от целия свят,
помагам на хора, навредили на близките си,
да се справят със завладялото ги насилие,
което е скрито във всеки от нас.
Но не мога да помогна на себе си.
Понякога мисля, че този "месия", в който се превърнах,
е само маска, зад която искам да скрия собствения си живот.
Следва спирка Лърган.
Томи!
Здравейте, момчета.
Как я караш? - Добре.
Томи! - Голяма изненада да те видя тук.
Може ли да предадеш това на Джо Грифин?
Как си Томи? - Ти как си?
Бива. - Очаква ли това?
Не.
Не знам дали ще го иска, но ще се погрижа.
Ще ти бъда благодарен.
Чай без мляко, моля. - Веднага.
Здрасти, Лиъм.
Кой ти го даде? - Шон.
Какво е? - Писмо.
Може ли да тръгвам?
Какво каза? - Може ли да тръгвам?
Ще заведеш ли момичетата, Джо?
Момичетата? - На Мариън. Каза, че ще ги закараш.
На Мариън. Да, разбира се.
Вече са готови.
Какво има? - Литъл се е върнал.
Иска да се срещнем. - Недей да ходиш.
Не му се обаждай! - Няма да се обаждам, ще го убия!
Може да иска да убие и теб.
Трябваше да приключа отдавна. - Не трябва да ходиш!
Нищо няма да правиш!
Ще си взема моите пет минути! - Джо!
Джо!
Джо?
Хайде, давай!
Мамка ти!
Достатъчно.
Заминавам за Белфаст, и никога няма да се върна тук.
Искам да ти кажа всичко, което се случи.
Чухме, че протестантски работник е заплашен,
и ако не напусне каменоделната си, ще бъде убит.
Попитах, кои са били католиците работили там.
Някой каза, Джим Грифин.
Тогава, изпратих съобщение, че ако не напусне, ще го убия.
Знаех, че напускаше мястото, но за мен беше без значение.
Беше мое решение. Бях готов на всичко за да убия.
Исках, да бъда някой.
Исках, да вляза в бара, като истински мъж.
Да вляза като гъзаря,
и да чувам ръкоплясканията, на приятелите ми.
Така и стана. И ми хареса.
Избави се от мен, Джо.
За да може, когато се събудиш, да не виждаш мен, а децата си.
Не им причинявай това.
Прибери се и им кажи, че си ме очистил.
Че съм си отишъл, завинаги.
Че съм едно нищо. Нищожество.
Прибери се и им кажи това. Живей заради тях.
За първи път идвам на такова събиране.
Или както му се казва.
Не знам какво да кажа, и как да го кажа.
Не ми идват думи. Думи, които се използват тук.
Купих си сандали, точно като по филмите.
Всички седят в кръг и носят сандали.
После се сетих, че съм гледал комедия.
Но и аз се престраших да дойда, влязох точно през онази врата.
Искам децата ми, да имат баща, с който да се гордеят.
Само това.
Това е всичко.
Ето, казах го.
Казах го.
Няма го вече.
Алистър Литъл? - Да.
Джо Грифин е. Приключихме.
Превод и субтитри Zakibs © http://subs.sab.bz